Ален Делон: „Ангелското лице“ на френското кино, връзки с престъпния свят и противоречиви политичеки послания
![.](/images2/iliyana/alen-delon-bgnes.png)
Малко след като печели слава с ранните си филмови роли, Делон е ухажван от някои от най-големите автори на европейското кино, които го канят в някои от най-почитаните творби в историята на киното.
През 1960 г. италианският режисьор Лукино Висконти го кани в „Роко и неговите братя“ - дълбока социалнореалистична творба за трудностите на семейство от селските райони на Южна Италия, което се опитва да пробие в индустриалния север, и която е удостоена с голямата награда на журито на филмовия фестивал във Венеция. Две години по-късно един още по-известен италиански режисьор, Микеланджело Антониони, режисира Делон във филма „Затъмнението“, който печели още една голяма награда на журито, този път на фестивала в Кан, разказва FRANCE 24.
През 1963 г. Делон се снима в ролята на любимия, харизматичен племенник на принц Салина - Танкреди в пищната адаптация на Висконти на шедьовъра на Джузепе Томази ди Лампедуза „Гепардът“. Този път филмът печели „Златна палма“.
През същата година Делон работи за първи път с актьора Жан Габен във филма „Мелодия от подземието“, в който изгряващата звезда и утвърдената икона на големия екран играят престъпно дуо, планиращо обир на казино в Кан. Най-известен на англоезичната публика с превъплъщенията си в инспектор Мегре на Жорж Сименон и с дългата си кариера, започнала още в предвоенната епоха, Габен е нещо като модел за Делон.
„Мелодия от подземието“ получава не само одобрението на критиката, но и търговски успех - продадени са 3,5 милиона билета. Въпреки това, когато Делон се опитва да пробие на най-големия касов пазар - САЩ - трите му холивудски филма претърпяват търговски провал, въпреки присъствието на знаменитости като Дийн Мартин. Без да се вдъхновява от проектите, които са му предлагани впоследствие, френската звезда се връща в Европа.
Връщайки се във Франция, Делон се среща отново с някои стари познати. През 1969 г. той и германско-френската актриса Роми Шнайдер, с която има връзка от 1959 до 1963 г., играят двойка, обхваната от сексуална ревност, в „Басейнът“. Същата година се събира отново с Габен и Анри Верньой, режисьор на „Мелодия от подземието“, във френската гангстерска лента „Сицилианският клан“.
Но именно началото на сътрудничеството му с титана на nouvelle vague Жан-Пиер Мелвил създава най-яркия филм в кариерата на Делон: нео-ноар шедьовъра „Самурай“, в който „ангелското“ му лице контрастира силно с ролята на самотния, методичен наемен убиец. Делон и Мелвил заснемат заедно още два филма: „Червеният кръг“ и „Едно ченге“ - последните два филма, които последният прави; и двата излъчват подчертано замислена атмосфера.
По същото време Делон започва да се занимава с продуцентска дейност, като в крайна сметка продуцира четиридесет филма през кариерата си. Въпреки това едва през 1981 г. той поема ролята на режисьор на криминалния трилър „За кожата на едно ченге“. През 1983 г. режисира още един филм - Le Battant.
Но въпреки несъмнения професионален успех през цялото време, от 1968 г. нататък над Делон надвисва облак от подозрения. През същата година неговият бодигард Стеван Маркович е намерен мъртъв на сметище. Впоследствие е намерено писмо на Маркович до брат му, в което се казва: „Ако ме убият, вината ще е 100 процента на Делон и кръстника му Франсоа Маркантони“ - последният е корсикански гангстер. Въпреки че полицията отдавна подозира участието им в убийството на Маркович, Делон и тогавашната му съпруга Натали никога не са подведени под отговорност.
В края на 80-те години Делон вече има зад гърба си тридесетгодишна кариера. Но при цялото признание, което му донася тази работа, той се снима във все повече провали, когато навлиза в късния етап от кариерата си.
През 90-те години на миналия век той участва в няколко комерсиални филма, като „Танцуваща машина“ и „Завръщането на Казанова“. След няколко провала - увенчани от филма „Ден и нощ“, режисиран от френския философ Бернар-Анри Леви - Делон обявява оттеглянето си от киното през 1997 г., въпреки че продължава да поема епизодични роли.
Въпреки това именно през този период Делон е удостоен с някои от най-престижните награди, които политическите и културните институции могат да предложат. През 1991 г. тогавашният френски президент Франсоа Митеран го прави кавалер на Почетния легион. Четиринадесет години по-късно наследникът на Митеран Жак Ширак го издига в ранг командор за „принос към изкуството на световното кино“.
Не само френската държава го удостоява с почести. През 1995 г. Берлинският филмов фестивал му присъжда „Златна мечка“ за цялостно творчество. През 2019 г. филмовият фестивал в Кан му връчи Почетна палма. Но в периода между тези две награди обществените нрави са се променили много. Решението на Кан да го удостои с отличието предизвика бурна реакция най-вече от страна на феминистките организации, които го критикуваха, че публично е направил „расистки, женомразки и хомофобски“ изказвания.
Обществеността вече се беше отчуждила от Делон, чиито предполагаеми връзки с престъпния свят, предполагаемо приятелство с бившия лидер на Националния фронт Жан-Мари Льо Пен и реакционни изказвания за жените и гейовете значително засегнаха репутацията му.
През 2008 г. той се появява за последен път на големия екран - в масовата фентъзи комедия „Астерикс на олимпийските игри“. Може би не е изненадващо, че в този филм донякъде липсваше кипящият екзистенциален гняв на „Самураят“ и пищната, лежерна лустросаност на „Геопардът“. От друга страна, този филм позволява на Делон да се възползва от публичния си образ на мегаломан в ролята на Юлий Цезар.
Въпреки че е противоречива личност, Делон остава икона в артистичните среди, като еклектичен набор от видни личности, сред които София Копола, Куентин Тарантино, Мадона и Мариана Фейтфул, продължават да му отдават почит.
Във френската популярна култура той все още е смятан за един от гигантите на световното кино, благодарение на хипнотичната, загадъчна красота на изпълненията му - качества, които също така са се превърнали в повод за комерсиализиране на образа му, най-вече в случая с Dior, който използва образа му в реклами на одеколон, и марката цигари, продавана в Камбоджа, която от години носи неговото име.
Изглежда, че Делон е осъзнавал своя емблематичен статут, като се има предвид, че понякога е склонен да говори за себе си в трето лице. Но той говори в първо лице, когато си спомня за кариерата си, когато приема Почетната палма: „Когато започнах кариерата си, знаех, че най-трудното нещо е да издържа, а аз издържах 62 години. Сега знам, че най-трудното е да си тръгна, защото знам, че ще го направя“, каза той през сълзи.
Моля, подкрепете ни.
![Visa](/theme/03/assets/img/pmcards/visa.png)
![Mastercard](/theme/03/assets/img/pmcards/mastercard.png)
![Visa-electron](/theme/03/assets/img/pmcards/visaelectron.png)
![Maestro](/theme/03/assets/img/pmcards/maestro.png)
![PayPal](/theme/03/assets/img/pmcards/paypal.png)
![Epay](/theme/03/assets/img/pmcards/epay.png)